Ovaj tekst preuzet je iz trećeg, proširenog, dopunjenog i samostalnog autorskog izdanja moje knjige "Božanska revolucija katastrofe" u okviru mojih Sabranih ezoterijskih spisa.
![](https://1.bp.blogspot.com/-8N9J12zS6yA/YKle6qG-XBI/AAAAAAAAFOY/UN3jVY5AJOkqwfM99K5dc9SdhAaHwZLRQCLcBGAsYHQ/s320/97923846_3473651785998050_2527948365228933120_n.jpg)
Prvi
vidovnjak, iskušavalac metasvetskog okruženja, osim što je bio zbunjen ili
oduševljen, takođe nije bio daleko od toga da se uobrazi ili zanese sumanutim
mislima te šaputanjima onostranog. U svakom slučaju taj prvi pionir metasvetske
arene utemeljio je put preobražaja čoveka kakvog ne znamo u čoveka kakvog
znamo, a to je istorijski čovek. Dakle, rad nije stvorio čoveka, već splet
okolnosti po obuhvatnosti i značaju smešten između pojmova sudbine i slučaja.
Istorijski čovek je stoga proizvod reagovanja predistorijskog čoveka na neke
nama nepoznate (ili poznate) izazove. U ovom slučaju konkretno mislim na tzv
biljke moći i halucinogene gljive, odnosno nešto što sa pozicija (još uvek)
aktuelnog morala deluje poražavajuće, jer kada se spomenu „biljke moći“ i „lude
gljive“ to neizostavno asocira na neku drogu, odnosno na zloupotrebu iste. Tako
ispada da je čoveka stvorilo ono što ga uništava. Ovo ne znači ako se budemo
drogirali da ćemo postati nešto više od čoveka ili pak bolji i produhovljeniji
ljudi. U većini slučajeva postajemo narkomani i toksikomani, a što sa druge
strane ne znači da znalačkom upotrebom biljaka i gljiva moći i njihovih
derivata ne možemo ostvariti neke rezultate na polju našeg prodiranja ka
metasvetskim odredištima.
Setimo se sakralne
upotrebe some ili haome. Čovek je ostvario napredak uz pomoć duhova biljaka i
gljiva koji su mu pomogli da korenito izmeni pogled na svet. Ta iskustva su
navela čoveka na duboko razmišljanje i na traženje objašnjenja kojima bi
uskladio proživljeno sa iskustvom svoje svakodnevice. U svakom slučaju, izvodiv
je zaključak po kome je iskustvo sa duhom gljiva i biljaka moći delovalo
podsticajno na buđenje razuma, a što ukazuje na još jedan apsurd po kome je ono
što stimuliše mentalnu aktivnost i imaginaciju, između ostalog, upravo ono što
iste pomućuje.
Drugi podsticaj razvoju istorijske svesti čoveka, otelovljene
kroz razum-ego-ličnost jeste pažljivo posmatranje koje je doprinelo pojavi
analogija u drevnom umu. Čovek je posmatrao živu i neživu prirodu, biljke,
životinje, prirodne pojave i nebeska tela povezujući ih u jedan celovit i
zaokružen sistem značenja. U taj opšti sistem uvezao je samog sebe, svoju
zajednicu, pretke. Tako je univerzum postao jedna zaokružena i međusobno
uvezana celina. U takvom univerzumu drevni čovek je utemeljio svoje mesto.
Treći faktor razvoja jeste upliv sanjačke svesti. Čudne i nesvakodnevne stvari
dešavale su se u snu. Tako imamo trostruke podsticaje koji određuju ljudsku
misao, svest, navike, svetonazor. U svemu tome čovek je uvideo da postoji jedan
nepogrešiv prirodni mehanizam kome se, opstanka radi, on morao prilagoditi, a
što je iznedrilo poseban način delovanja, razuman, svrhovit, metodološki i
iskustveno utemeljen. Tako je nastala magija koja je zapravo jedna prilično
racionalna delatnost. Magija je obezbeđivala kosmički poredak i nesmetano
funkcionisanje sveta te čuvala bezbednost i utemeljenost ljudskog položaja u tom
svetu. Magija je takođe obezbeđivala puteve opštenja sa drugim svetovima,
odnosno nevidljivim vidovima postojanja. Obezbeđivala je znanje i tako
otelovljavala živu tradiciju zajednice. Izopačenja dolaze kada su pojedinci
otkrili čari magijske moći, te počeli sklapati saveze sa bićima koja dolaze sa
druge strane, a što je druga tema.
![](https://2.bp.blogspot.com/-XCCHWCCnL8g/V4TAKSqSgnI/AAAAAAAABwQ/st6IkuGCCosgEBb-_tzb92xylz6buvn9wCLcB/s400/stefi_grant.jpg) |
by Steffi Grant |
Pokušavši da svoje neobično iskustvo saopšti drugim ljudima,
taj prvi iskušavalac metasvetskog i magičnog pokrenuo je povesne tokove. To
uopšte nije išlo glatko, budući da za opisivanje i prenošenje iskustva jednog
apstraktnog doživljaja preistorijski način saobraćanja nije bio sasvim pogodan.
Zapravo, doživljaj je konkretan, apstraktan je sam položaj tog doživljaja u
redosledu životnih iskustava i njihovih poimanja. Kako ti ljudi nisu posedovali
govor u istorijskom smislu reči, prvi probuđeni je naišao na zid nerazumevanja.
U mnogobrojnim i teškim pokušajima da saopšti svoje nesvakidašnje iskustvo i
opiše vidike koji su mu se tom prilikom otvorili, pri interakciji sa radoznalim
ili zabrinutim sabesednicima, taj prvi genije kulture, inicijator i revolucionar,
započeo je gradnju nečeg što čini temelje današnjeg kulturnog i civilizovanog
sveta. Tako je začet razvoj jezika, začela se logika, racionalnost,
imaginacija, magija, religija. Začeo se kult i odgovarajući način mišljenja.
Trebalo je nekako opisati nezamislive ili nepojmljive stvari i pojave koje niko
drugi nije video i iskusio te sve to nekako uvezati u jedinstven pogled na
svet. Rođen je šaman. Naravno,
mogli su i drugi ljudi jednostavno uzeti istu biljku ili gljivu, ali imajmo na
umu da ne doživljavaju baš svi suštinske uvide. Neke duhovi odaberu i daruju im
prave vizije, drugi se zanesu u budalaštinama.
Mitski metasvet, mada
u različitim tumačenjima i vizijama, odnosno neposrednim iskustvima, oduvek je
bio uzor i odredište religijskih i mističkih težnji, jer je prevašodno značio
mir kao izraz suštinskih ljudskih stremljenja, odnosno meta-mir. Podsetimo se
da suštinska ljudska stremljenja, u metafizičkom smislu, ciljaju u pravcu reda,
poretka, stabilnosti, uravnoteženosti, trajnosti. To su ujedno i načela
metasvetskog mira, odnosno metamira. Težnja za metamirom začela je i izgradila
kulturu, civilizaciju, tradiciju, religiju, umetnost, istoriju, sa ciljem da
ove posluže ljudskim zajednicama u njihovom nastojanju da svoje postojanje iz
okvira procesa preobraze u okvir stanja (da se ovekoveče). Da je reč o
smrtonosnom koliko i spasonosnom pregnuću, govori činjenica da je taj neimarski
poduhvat ljudske volje, ljudskog duha gonjenog težnjom za nadilaženjem svog
ništenja, doveo u pitanje samo postojanje ljudske vrste. Ipak, većina je uvek
krotko prihvatala darove sudbine, s tom razlikom što ljudi tradicionalnih zajednica
nisu imali dvoumljenja o svojim zagrobnim ishodištima kao mi danas. Oni su
prirodno prelazili u svet mrtvih pridružujući se precima te nisu imali razloga
da se podvrgavaju dodatnim naporima sticanja moći zarad dosezanja slobode već
da uvrežene obrede i postupke ispoštuju na pravilan način.
Mi danas živi,
posledica smo kako uzvišenih ljudskih stremljenja tako i svih niskosti i
bedastoća, koje su zajedno, rame uz rame, zidale istoriju. Posledica tog
dvostrukog zidanja istorije vidljiva je u strukturi savremene civilizacijske
građevine čije je utemeljenje dvostruko, a duh te građevine, iz očiglednih
razloga je, u samoj svojoj srži, šizofren. Duhovnost, osim što je stvorila
istorijskog čoveka, preti i da ga uništi. Osim evolucijskog, ona može da ima i
retrogradni, involucijski smer, što zavisi od stepena izvitoperenosti vodećih sistema
duhovnosti i podudarnog mentalnog sklopa. Uzroke za takvo stanje stvari
potražićemo u degeneracijskoj dijalektici dekadencije svega, svačeg i svakog.
Smisao života, a samim tim i čoveka, oduvek je bio oličen borbom u svetskoj
areni, odupiranjem degeneracijskim i razornim silama univerzuma haosa.
Tvorevina uvek teži sopstvenom održanju, zapravo to teži njeno obličje, dok
njen sadržaj, odnosno tvar od koje je sačinjena, teži oslobađanju iz okova i
ograničenosti tog obličja. Tvar uglavnom pobeđuje, uz veći ili manji otpor
obličja.
![](https://1.bp.blogspot.com/-6ryDjQSdjso/YKlhGXP1aaI/AAAAAAAAFOk/sGaLU5bb3RIAWwvmxgzSiIkHv_UYUbcIACLcBGAsYHQ/s320/55901981_2285467835046171_7737523217425760256_n.jpg)
Svaki napor usmeren
ka pozitivnom sudbinskom ishodu potencijalno je spasonosan, čak i da je rizik
koji sa sobom povlači to pregnuće izuzetno visok. Na kraju, rizik je posve
nebitan s obzirom da je ishod života brodolom. Ako poginemo pokušavajući da se
spasimo bolja je mogućnost nego da sedimo skrštenih ruku govoreći kako je svako
opiranje uzaludno i neminovno poginemo. U slučaju otpora možda se i možemo
izvući. Premišljajući se, čovek propušta priliku da dela i na taj način
poništava sopstvenu volju. Sa druge strane, izbor života nije uvek spasonosan,
kao što ni izbor smrti nije uvek smrtonosan. Brak forme i sadržine ima
dvostruki izbor: rastvaranje ili preobražaj. Ovo poslednje može uključiti i
čitav niz preobražaja, sve do uspostavljanja onog idealnog obličja koje ne
„frustrira“ tvar, ili možda rešenje tog problema leži u večitoj dinamici
beskrajnih preobražaja (što liči na bežanje od ništenja). Dakle, biće može da
odabere jednu od tri sudbonosne varijante: rastvaranje – trijumf smrti i ništavila; razvoj – postizanje
savršenog obličja ili bezobličnosti; izbegavanje smrti – stalan preobražaj,
involucija, odnosno „spasonosno” unazađivanje. Smisao
ljudskog života korespondira smrti. Šta god čovek činio ili ne, ima smisla
jedino ukoliko na neki način nadilazi smrt ili je u funkciji toga. To je etički
i logički okvir ljudskog ponašanja sa stajališta metafizičke svrsishodnosti.
Jedino takav karakter ponašanja i delovanja opravdava prkosno uspravan položaj
ljudskog bića. Ljudi nemaju korenje da bi stajali uspravno, a ipak stoje. To bi
mogli prihvatiti i kao poziv ili ukazivanje na mogućnost preobražaja ljudskih
bića. Ljudi bi mogli da se vinu put zvezdanih magnituda, odnosno da se pognu,
ne bi li bili bliže tlu, sputani strahom odvajanja od Zemlje.
Ideja o metasvetu,
odnosno meta-stvarnosti, stvarnosti iza ove stvarnosti, više stvarnosti,
istinske stvarnosti, intenzivnije stvarnosti, ukazuje na prirodu koja
podrazumeva nepropadljivost. Ta ideja je prva, apstraktna i predstavlja
pokazatelj namere koja teži ka transcendentalnom. Otud je sasvim prirodno da ta
ideja zauzima mesto osnovnog orijentira ljudskog stremljenja. Ipak, opticajem i
institucionalizacijom te ideje vremenom su stvoreni mnogi običaji, institucije
i organizacije, često isključive, krute, međusobno suprotstavljene te uglavnom
sputavajuće spram intencije osnovne ideje koju predstavljaju. Takođe, primena metasvetske
ideje podrazumeva izvođenje sekundarnih i tercijarnih ideja, vrednosti, normi i
kategorija za potrebe posebnih oblasti kulturno-civilizacijskog delovanja
(politika, ideologija, religija, filozofija itd).
Ideja o metasvetu
ukazuje na osnovnu ljudsku vrednost (luč svesti), budući da pretpostavlja
zlatnu podlogu emisije naših svakodnevnih životnih menica i moneta. Tako je
život naših „primitivnih“ predaka prožet ovim smislom svakodnevno bivao
dopunjavan novim segmentima smisla, što je umnogome doprinelo da mi danas
uopšte i postojimo. Da je život naših predaka bio besmislen, kako se mnogima
danas čini da jeste, mi ne bismo postojali. Čitav niz pokoljenja radio je na
tome jednostavno živeći svoje živote. To je jednostavna tajna trajanja ljudskog
roda. Život naših predaka imao je smisao koji su oni sami gradili. Možda je sa
stajališta trenutačnih ukusa taj život bio bedan i ograničen, ali sa njihove
tačke gledišta nije bio besmislen. Budućnost neke porodice, naroda ili
čovečanstva, isključivo zavisi od toga imaju li smisla životi onih koji
trenutno žive, koji se nalaze sada i ovde. Da bi nečiji život imao smisla
neophodno je da čovek koji živi taj život u njega ugradi izvesne vrednosti,
koje će se kao takve naći na samom vrhu liste njegovih životnih prioriteta.
Da bi nešto nosilo
pridev vrednosti, mora biti trajno i stameno. Metasvetska ideja podrazumeva
trajnost suštine bića kao osnove večnog života. Zato je ta ideja menica
vrednosti i ontološke trajnosti. Na primer, zlato nije slučajno postalo opšte
sredstvo plaćanja i supstanca vrednovanja. To je zbog specifičnih svojstava
zlata, trajnosti i retkosti. Isto je i sa metasvetskom idejom. Ako ta ideja kao
vrednost predstavlja zlato, onda novac od manje plemenitih metala, legura,
papira ili pak od digitalnih nula i jedinica u tom smislu imaju značenje
izvedenih vrednosti. Julius Evola u „Pobuni protiv modernog sveta“ ističe da je
fenomen svetog, od pitanja stvarnosti, transcendentnog iskustva, postao pitanje
vere zasnovane na osećanju, odnosno predmet teološke spekulacije. Retki primeri
dostizanja vrhunca pročišćenom hrišćanskom mistikom nisu sprečili da Bog i
bogovi, anđeli i demoni, inteligibilna bića i nebesa, preuzmu oblik mita. Po
Evoli, hrišćanski Zapad je izgubio svest o njima kao simbolima mogućih
nadracionalnih iskustava, nadindividualnih uslova postojanja i dubokih razmera
integralnog bića čoveka. On ukazuje da je još antički svet potpomogao
uprošćavanje simbolizma na mitologiju koja je postajala sve neprozirnija i sve
više nema, kojoj je presuđivala umetnička mašta. Po svođenju iskustva svetog na
veru, na sećanje i moralizam, na sholastički filozofski koncept, irealizam duha
morao je gotovo bez ostatka preuzeti oblast natprirodnog. Tako je zavladalo
ideološko i versko ludilo na kome je kasnije utemeljen racionalizam.
![](https://3.bp.blogspot.com/-iLENDWdXN6c/V4TA6l4Pd3I/AAAAAAAABwo/4bk3mK3f-ygXw0M39tnqR4NnnVt4j2lkwCLcB/s400/12734291_739816469488057_7001268068539915085_n.jpg)
Iz perspektive
vladajućeg racionalističkog kulta „naučnosti” metasvet ne postoji.
Racionalistički mentalitet bi pre dozvolio paralelni univerzum, neki drugi
prostor-vremenski kontinuum, nego metasvet u njegovom vrednosnom smislu i
punoći značenja. U krajnjoj liniji pomalo je apsurdno što vodeći način
mišljenja moderne civilizacije ignoriše ili negira nešto na čemu je zasnovan
kulturni i civilizacijski kompleks današnjice, a to je metasvetsko iskustvo. Posledice
tog iskustva u vidu racionalizacije, tumačenja, primene, institucionalizacije,
politizacije, ideologizacije, dogmatizacije, akulturacije, enkulturacije,
tabuizacije, profanizacije, fetišizacije itd, jeste sve – suština i okvir našeg
načina života, pogleda na svet, kulturnog i socijalnog univerzuma, psihosfere.
Ako su šamanska, proročka, verovesnička i vidovnjačka iskustva naših predaka,
psihoze i halucinacije usled epilepsije, izgladnelosti, asketizma, straha,
šoka, pića ili droga, te bulažnjenja ludaka, gubavaca, ambicioznih fantasta i
lukavih manipulatora, onda je današnja civilizacija, budući utemeljena na svemu
tome, zaista pseudocivilizacija. Točkovi te civilizacije, ako to i nisu bili na
početku, danas izvesno jesu psihoze, histerije, (samo)obmane, halucinacije te
bulažnjenja ludaka, neumnika, ambicioznih fantasta, lukavih manipulatora i
ostrašćenih moćnika. Na delu je epoha hroničnog makijavelizma i belicizma koji
mašu grotesknim zastavama demokratizma i pacifizma, a što čitavu situaciju
aktuelnog istorijskog trenutka čini tragikomičnom. Pored toga, na delu je i
sukob (promotera) novonastalih, globalizujućih vrednosti i onih okoštalih nešto
starijih, kao i sukob različitih polarnosti unutar pomenutih struja. U tom
sukobu, novonastale vrednosti figurišu kao krivotvorine, odnosno kao menice bez
pokrića, zasnovane na trenutnim odnosima nadmoći, dok su stare posve
neupotrebljive i krajnje nepraktične. Vreme je, imajući u vidu sve to, za
ponovno otkriće i promociju drugačijih, i rekao bih, revolucionarnih vrednosti.
Kako je metasvetska
ideja prvi orijentir u kompleksu kulture, tačka njenog okupljanja, ta ideja
ujedno je i putokaz svrhe kulture, putokaz smisla, kako pojedinca, tako i
zajednice. Ipak, bez obzira na to, metasvetska ideja je dekadentna, uostalom
kao i svaka materijalna, odnosno duhovna ili intelektualna tvorevina. Usled
raznih istorijskih razloga mnogi lanci posvećenja doživeli su izopačenja ili
prekide. Zato su mnogi nedovršeni posvećenici ili uzurpatori, manipulatori, u
nemogućnosti razumevanja metasvetskog iskustva počeli da sakralizuju samu
ideju. Ideja kao mentalna slika metasvetskog iskustva koje je nedostupno
velikom broju ljudi, postala je temelj doktrine. Kao takva, ideja je
predstavljena određenim simbolom koji je, budući supraracionalan, vršio
mistifikaciju metasvetskog iskustva. Tako je sama ideja o metastvarnosti,
odnosno imaginacijska slika predstavljena simbolom, postala vrednost. Pritom je
ideja putem simbola mogla biti dostupna svima, dok je neposredno metasvetsko
iskustvo ostalo rezervisano samo za one koji mogu da je dosegnu, dok i to nije
iščezlo. Istodobno, viđenje je bilo zamenjeno zamišljanjem, neposredno iskustvo
imaginacijskom projekcijom koje je posebnim tehnikama pokušavano da bude
oživljeno, mestimično uz manje ili više uspeha.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgi8vipiR-ULsISkyN6WAgoNLRyTz_GR0aJHG9z83V7ZtaS3l6itNPHZka1O6aLkEVRZn_fTyVJB2w2TLHT_4FsZJHCVoyL4qCJfxxzbIRk5ftY4S0cgB2OyPe_4jikFpHdSV24TVR5kecR2ZYxYxSn8i3ussVuazD5FPiRRrdrKHoW5UOb0p4X0oVmf3s/w339-h400/Jean%20Delville%20(1867-1953)%20~%20The%20Last%20Idols.jpg)
Jean Delville
Tokom istorije, pa
sve do danas, svakojake karikature, iskrivljene i nejasne slike, dobijale su
određenu vrednosnu težinu te bivale tretirane kao vrednosti. Ideje koje je
gotovo nemoguće, čak i u mašti uobličiti ili ih jasno videti, danas se
tretiraju kao vrednosti, a koje rogobatna ideološka terminologija dodatno
mistifikuje. Menice bez pokrića, duhovni derivati, neutemeljene imaginacijske
projekcije (fantazme), tretirane kao vrednosti a ne kao sredstva, predstavljaju
građu svake demagogije, arsenal kulturnih otrova i mistifikacija koje služe
pružanju legitimiteta određenim društvenim i političkim odnosima, odnosno
preovlađujućoj društvenoj moći. Ta moć, kako god se predstavljala, uvek teži
manjem ili većem kvarenju značenja pojmova, a samim tim i vrednosti, jer na taj
način ona zamagljuje pravu prirodu i karakter odnosa u društvu kojim vlada.
U obliku dogme,
tumačenje istiskuje samo iskustvo iz središta čitave priče i ustoličava se kao
racionalni fetiš. Dogma zabranjuje iskustvo! Izjava: „Bog je Jedan“, između
ostalog, predstavlja oblik idolopoklonstva i moć mistifikacije. To se Razum
divi samome sebi, a ne Bogu. Nakon tih prvih koraka nastaje čitav niz daljih
vrednovanja, tumačenja i reinterpretacija, a što je podstaknuto i prožeto ideološkim, ekonomskim, političkim
interesima i ličnim ambicijama ili strahovima. Tako danas imamo čitav asortiman
nacionalnih, verskih, političkih, ideoloških, tradicionalnih, univerzalnih i
ostalih vrednosti. Da bi vrednosti imale onu životvornu i pokretačku snagu,
potrebno je da se s vremena na vreme pojavi nekakav prorok koji će jasno
ukazati na postojeću korupciju aktuelnih vrednosti te da iste oživi novom
vizijom, tumačenjem ili pak da daruje neke druge vrednosti.
U knjizi
„Transcendentalna magija“, Elifas Levi kaže da biti prorok, znači biti uzvišen
i misteriozan. To znači unapred sagledati posledicu sadržanu u uzroku, dok
činiti čuda znači delovati na univerzalni magijski agens (astralno svetlo) i
podrediti ga svojoj volji. Proročanstva i čuda su dva obeležja koja ukazuju na
Boga u čoveku i čoveka u Bogu. Dakle, ukoliko nema onih koji će širiti nebesku
groznicu, vera onih koji ne vide, odnosno onih koji nisu u stanju da ostvare
transcendentalno iskustvo, polako nestaje dok ljudi počinju da se vezuju za
mutne ideale, tj ni za šta. Pronicljivi nevidnici uviđaju da sa trenutnim
vrednostima nešto nije u redu te pokušavaju da izvedu reformu čistim umovanjem
(a iza reforme uvek stoje ambicije i politički interesi), i to bez metafizičkog
pokrića, bez iskustva, bez vizije i glasa Boga. Oni vrše krivotvorenje,
štampajući novac bez pokrića. Ukoliko im u tome uspe, rezultat je
revolucionarna degradacija religije. Zato svaka religija bez živih proroka koji
održavaju vezu između ljudskog i božanskog, više nije religija u pravom smislu
reči. Tako i svaki politički poredak koji nije utemeljen u metasvetskoj ideji
na dobrom je putu da razgradi samog sebe, s obzirom da gubi kulturno i psihološko
jezgro.
Jednom nešto
ustanovljeno kao društvena vrednost podložno je društvenim, istorijskim i
kulturnim mehanizmima, kao i zakonima sveobuhvatne mašinerije fatalne
dijalektike ovog sveta. Hrišćanstvo je nastalo na izuzetnoj harizmi Isusa
Hrista. Njegova harizma je svakako bila veća od harizme njegovih apostola, dok
je apostolska harizma nadmašivala harizme potonjih svetih otaca rane Crkve.
Harizma kasnijih crkvenih velikodostojnika, svetaca, monaha, sveštenika ili
neoprotestantskih uličnih i kućnih misionara, neuporedivo je inferiornija od
prvobitnog uzora oličenog u liku i delu hrišćanskog Spasitelja. Zato je u
hrišćanstvu vrednije ono što je starije, bliže božanskom uzoru. Put od
neposrednog odnosa sa Bogom pa do institucije Crkve ili Hrama jeste jedan
degradirajući niz interpretacija, reinterpretacija, dogmatsko-ideološkog i
političkog manevrisanja, da bi se na kraju obožavalo ili vrednovalo nešto ili
neko ko nije bio na početku tog niza, ali ko je kao suprotnost stajao na drugom
kraju ideje, na njenom naličju kao suprotstavljujuća perspektiva.
Društvene vrednosti
završavaju u kontradikciji, kao antivrednosti, budući da su izopačene te više
nemaju pokrića u stvarnosti. Taj proces nužno podrazumeva opadanje kvaliteta
ljudskog materijala koji predstavlja stožere te ideje, odnosno vrednosti. Da bi
neko stekao, povećao ili zadržao kontrolu nad bitnim tokovima društvene moći i
nad procesom raspodele društvenog bogatstva, upotrebiće sva raspoloživa
sredstva zarad ostvarenja tih ciljeva. U tu svrhu neko će instrumentalizovati
društvene vrednosti čime će ih podvrgnuti još nakaradnijem tumačenju i
sprovođenju. Čim to postane vidljivo, oni ugnjeteni ili oni takođe ambiciozni,
ali iz nižih slojeva ili sa nižih nivoa aktuelne hijerarhije moći, prirodno će
težiti reviziji, reformi, odnosno revoluciji.
Vrednosti su
socijalnopsihološke projekcije vrlina, a vrline kao takve, vezane su za
metasvetska odredišta i stremljenja, korespondiraju sa smislom života i smrti.
Vrednosti su stoga putokazi koji nas usmeravaju ka metasvetskim odredištima.
Putokaz pre svega znači simbol: krst, ank, pentagram, heksagram, svastika,
mandala, vesika, trougao, runa svetog alfabeta itd. Vrednost je simbol, ideja predstavljena
u apstraktnom grafičkom obliku, sabrana informacija ispoljena u estetskoj
jednostavnosti. Oblik simbola predstavlja najracionalniji vid prikazivanja
metasvetskih relacija, te su stoga simboli bolji predstavnici neke ideje nego
što su to reči ili iskazi, mada je reč takođe simbol, naročito imenica. Da bi
vizuelno bilo potpuno, neophodan je audioni prilog. Mnoštvo simbola i glasova
već je usud kulture. Previše detalja kvari estetiku i time ukazuje na nivo
rasapa društvenih odnosa i ljudske svesti. U praktičnom smislu, simbol je
alatka, mašina kojom čovek, da bi je mogao koristiti, prethodno mora ovladati.
Ovladavanjem simbolom, otvaraju se gledišta onog šta taj simbol predstavlja. U
tom trenutku simbol postaje jedina konkretna stvar koju imamo u rukama. Tada
smisao forme biva jasan. U funkcionalnom smislu, simbol je sredstvo ovladavanja
stvarnošću, granični kamen. Pa ipak, simbol je zaključan, a ključevi su
sakriveni ili bespovratno izgubljeni.